著作権フリー短編小説
Jogdíjmentes novellák

Fordította: Sinai Gáspár

目次
Tartalomjegyzék

- 芥川龍之介：魔術
Akutagava Rjúnoszuke: Mágia

- 芥川龍之介：尾生の信
Akutagava Rjúnoszuke: Biszei hite

- 楠山正雄：松山鏡
Kuszujama Maszao: A macujamai tükör

- 夢野久作：縊死体
Jumeno Kjúszaku: Akasztott hulla

- 宮沢賢治：ざしき童子のはなし
Mijazava Kendzsi: Szellemgyerek

芥川龍之介：魔術
Akutagava Rjúnoszuke: Mágia

ある時雨（しぐれ）の降る晩のことです。私（わたし）を乗せた人力車（じんりきしゃ）は、何度も大森界隈（おおもりかいわい）の険（けわ）しい坂を上ったり下りたりして、やっと竹藪（たけやぶ）に囲まれた、小さな西洋館の前に梶棒（かじぼう）を下しました。もう鼠色のペンキの剥（は）げかかった、狭苦しい玄関には、車夫の出した提灯（ちょうちん）の明りで見ると、印度（インド）人マティラム・ミスラと日本字で書いた、これだけは新しい、瀬戸物の標札（ひょうさつ）がかかっています。

Egy esős estén történt. Az engem szállító riksa Ómori környékén ment dombra fel, dombra le, mígnem egy bambuszokkal körülvett kicsi, nyugati építésű ház előtt tette le a jármot. A riksás lámpása fényében látni lehetett a mállott, megszürkült festésű, kicsinyke bejáratnál függő, kivételesen újnak mondható porcelán névtáblát, amire japán betűkkel az indiai Matilam Miszler név volt pingálva.

マティラム・ミスラ君と云えば、もう皆さんの中にも、御存じの方が少くないかも知れません。ミスラ君は永年印度の独立を計っているカルカッタ生れの愛国者で、同時にまたハッサン・カンという名高い婆羅門（ばらもん）の秘法を学んだ、年の若い魔術（まじゅつ）の大家なのです。私はちょうど一月ばかり以前から、ある友人の紹介でミスラ君と交際していましたが、政治経済の問題などはいろいろ議論したことがあっても、肝腎（かんじん）の魔術を使う時には、まだ一度も居合せたことがありません。そこで今夜は前以て、魔術を使って見せてくれるように、手紙で頼んで置いてから、当時ミスラ君の住んでいた、寂しい大森の町はずれまで、人力車を急がせて来たのです。

A Matilam Miszler név már bizonyára ismerősen cseng az Önök fülében. Miszler a függetlenségért harcoló Kalkuttában született hazafi volt, egyben pedig a híres Hasszán Kán brahmán tanát elsajátító fiatal mágusmester. Egyik ismerősöm éppen egy hónapja mutatott be neki, így sokszor találkoztunk, de mindig csak politizáltunk, és nem volt rá alkalmam, hogy ott legyek, amikor azt a bizonyos mágiát használja. Ezért most előre megírtam neki, hogy ma este mutassa be nekem a tudományát. Emiatt siettem hozzá a riksával ide az elhagyatott Ómoriba.

私は雨に濡れながら、覚束（おぼつか）ない車夫の提灯の明りを便りにその標札の下にある呼鈴（よびりん）の釦（ボタン）を押しました。すると間もなく戸が開（あ）いて、玄関へ顔を出したのは、ミスラ君の世話をしている、背の低い日本人の御婆さんです。

Esőtől átázva nyomtam meg a riksás lámpájának derengő fényével megvilágított névtábla alatti csengőgombot. Erre nemsokára kinyílt az ajtó, és Miszler cselédje, egy töpörödött, japán öregasszony dugta ki a fejét.

「ミスラ君は御出でですか。」

– Jó estét! Itthon van Miszler?

「いらっしゃいます。先ほどからあなた様を御待ち兼ねでございました。」

– Jó estét! Már várja önt.

御婆さんは愛想（あいそ）よくこう言いながら、すぐその玄関のつきあたりにある、ミスラ君の部屋へ私を案内しました。

Barátságos válasza után az öregasszony rögtön Miszler bejárattal szembeni szobájába vezetett.

「今晩は、雨の降るのによく御出ででした。」

– Köszönöm, hogy ilyen esőben is elfáradt hozzám!

色のまっ黒な、眼の大きい、柔（やわらか）な口髭（くちひげ）のあるミスラ君は、テエブルの上にある石油ランプの心（しん）を撚（ねじ）りながら、元気よく私に挨拶（あいさつ）しました。

A sötét bőrű, nagy szemű, pihés bajszú Miszler az asztalon levő petróleumlámpa kanócát csavargatva köszöntött vidáman.

「いや、あなたの魔術さえ拝見出来れば、雨くらいは何ともありません。

– Ugyan, mit nekem az eső, ha láthatom a mágiáját!

私は椅子（いす）に腰かけてから、うす暗い石油ランプの光に照された、陰気な部屋の中を見廻しました。

Leültem a székre, és körbefuttattam a tekintetemet a halvány petróleumlámpa által megvilágított komor szobán.

ミスラ君の部屋は質素な西洋間で、まん中にテエブルが一つ、壁側（かべぎわ）に手ごろな書棚が一つ、それから窓の前に机が一つ——ほかにはただ我々の腰をかける、椅子が並んでいるだけです。しかもその椅子や机が、みんな古ぼけた物ばかりで、縁（ふち）へ赤く花模様を織り出した、派手（はで）なテエブル掛でさえ、今にもずたずたに裂けるかと思うほど、糸目が露（あらわ）になっていました。

Miszler szobája egyszerű nyugati stílusú volt, a közepén asztallal, a fal mellett egy közepes méretű könyvespolccal, az ablak mellett pedig egy íróasztallal. Ezeken a bútorokon kívül csak a nekünk odakészített székek álltak benne. Azonban mind a szék, mind az íróasztal nagyon ósdi volt, és még a cicomás, piros, virágmintával szegélyezett, szőtt asztalterítő is annyira foszlott volt, hogy úgy tűnt, szinte bármelyik pillanatban cafatokra szakadhat.

私たちは挨拶をすませてから、しばらくは外の竹藪に降る雨の音を聞くともなく聞いていましたが、やがてまたあの召使いの御婆さんが、紅茶の道具を持ってはいって来ると、ミスラ君は葉巻（はまき）の箱の蓋（ふた）を開けて、

「どうです。一本。」と勧（すす）めてくれました。

Miután köszöntöttük egymást, egy darabig csendben hallgattuk az eső hangját a bambuszok között. Nemsokára bejött az öreg cseléd a teáskészlettel, Miszler pedig felnyitotta a szivarosdoboz tetejét, és megkínált:

– Egy szivart?

「難有（ありがと）う。」

– Köszönöm!

私は遠慮（えんりょ）なく葉巻を一本取って、燐寸（マッチ）の火をうつしながら、

Nem kérettem magam, elvettem egyet, és miközben a gyufával meggyújtottam, ezt mondtam:

「確かあなたの御使いになる精霊（せいれい）は、ジンとかいう名前でしたね。するとこれから私が拝見する魔術と言うのも、そのジンの力を借りてなさるのですか。」

– A szolgálatában álló szellemet ugyebár Dzsinnek hívják. Ezek szerint az a mágia is, amit lesz szerencsém látni, ennek a dzsinnek a varázserejével történik?

ミスラ君は自分も葉巻へ火をつけると、にやにや笑いながら、匀（におい）の好い煙を吐いて、

Miszler, miután a saját szivarját meggyújtotta, vigyorogva fújta ki az illatos dohányfüstöt:

「ジンなどという精霊があると思ったのは、もう何百年も昔のことです。アラビヤ夜話（やわ）の時代のこととでも言いましょうか。私がハッサン・カンから学んだ魔術は、あなたでも使おうと思えば使えますよ。高が進歩した催眠術（さいみんじゅつ）に過ぎないのですから。——御覧なさい。この手をただ、こうしさえすれば好いのです。」

– Az emberek több száz éve, talán az Ezeregyéjszaka meséi korában hittek abban, hogy létezik egy Dzsinn nevű szellem. Az én mágiámat, amit Hasszán Kántól tanultam, még maga is elsajátíthatja, ha akarja. Ez ugyanis nem más, mint egy kifinomult hipnózistechnika. Nézze, csak ennyit kell tennem a kezemmel!

ミスラ君は手を挙げて、二三度私の眼の前へ三角形のようなものを描きましたが、やがてその手をテエブルの上へやると、縁へ赤く織り出した模様の花をつまみ上げました。私はびっくりして、思わず椅子（いす）をずりよせながら、よくよくその花を眺めましたが、確かにそれは今の今まで、テエブル掛の中にあった花模様の一つに違いありません。が、ミスラ君がその花を私の鼻の先へ持って来ると、ちょうど麝香（じゃこう）か何かのように重苦しい匀さえするのです。私はあまりの不思議さに、何度も感嘆（かんたん）の声を洩（もら）しますと、ミスラ君はやはり微笑したまま、また無造作（むぞうさ）にその花をテエブル掛の上へ落しました。勿論落すともとの通り花は織り出した模様になって、つまみ上げること所か、花びら一つ自由には動かせなくなってしまうのです。「どうです。訳はないでしょう。今度は、このランプを御覧なさい。」

Miszler felemelte a kezét, és két-három háromszöget rajzolt vele a szemem előtt a levegőbe, majd mikor visszatette az asztalra, kicsípett egy piros virágot a terítő széléből! Meglepetésemben önkéntelenül is közelebb húztam a széket, hogy jobban megnézzem a virágot, de az bizony nem volt más, mint ami eddig az asztalterítő mintáját képezte! Amikor pedig Miszler az orrom alá dugta, még azt is éreztem, hogy erős, pézsmához hasonló illata van. Hitetlenkedve felkiáltottam néhányszor, mire Miszler könnyed mosollyal visszaejtette a virágot a terítőre. Mondanom sem kell, az megint a terítő szőtt mintájának olyan szerves része lett, hogy egyetlen szirma sem rezdült, arról pedig szó sem lehetett, hogy valaki azt onnan kicsippentse.

– Mit szól hozzá? Ugye hihetetlen! Most pedig nézze a lámpát!

ミスラ君はこう言いながら、ちょいとテエブルの上のランプを置き直しましたが、その拍子（ひょうし）にどういう訳か、ランプはまるで独楽（こま）のように、ぐるぐる廻り始めました。それもちゃんと一所（ひとところ）に止ったまま、ホヤを心棒（しんぼう）のようにして、勢いよく廻り始めたのです。初（はじめ）の内は私も胆（きも）をつぶして、万一火事にでもなっては大変だと、何度もひやひやしましたが、ミスラ君は静に紅茶を飲みながら、一向騒ぐ容子（ようす）もありません。そこで私もしまいには、すっかり度胸が据（すわ）ってしまって、だんだん早くなるランプの運動を、眼も離さず眺めていました。

Ezzel megigazította az asztalon a lámpát, mire az – ki tudja miért – gyorsan pörögni kezdett, mint egy búgócsiga. Szépen egy helyben állva, a lámpaüveggel, mint valami forgó tengellyel indult heves forgásnak. Először megrémültem, hogy tűz lesz, és a gondolatra kivert a víz, de Miszler egyáltalán nem izgult, csak nyugodtan szürcsölgette a teáját. Ebből lassan én is bátorságot merítettem, és le sem vettem a szemem az egyre gyorsabban forgó lámpáról.

また実際ランプの蓋（かさ）が風を起して廻る中に、黄いろい焔（ほのお）がたった一つ、瞬（またた）きもせずにともっているのは、何とも言えず美しい、不思議な見物（みもの）だったのです。が、その内にランプの廻るのが、いよいよ速（すみやか）になって行って、とうとう廻っているとは見えないほど、澄み渡ったと思いますと、いつの間（ま）にか、前のようにホヤ一つ歪（ゆが）んだ気色（けしき）もなく、テエブルの上に据っていました。

Gyönyörű, megmagyarázhatatlan látvány volt, ahogy a lámpaernyő forgása által keltett szélben a sárga láng rezzenéstelenül égett. A lámpa egyre gyorsabban forgott, egészen addig, amíg nem is lehetett szemmel követni. Áttetszőnek tűnt, és egyszer csak megint nyugodtan állt az asztalon, ugyanolyan sértetlenül, mint azelőtt.

「驚きましたか。こんなことはほんの子供瞞（だま）しですよ。それともあなたが御望みなら、もう一つ何か御覧に入れましょう。」

– Ugye meglepődött? Pedig csak egy egyszerű, gyerekek ámítására való trükk volt. Mutassak esetleg valami mást?

ミスラ君は後（うしろ）を振返って、壁側（かべぎわ）の書棚を眺めましたが、やがてその方へ手をさし伸ばして、招くように指を動かすと、今度は書棚に並んでいた書物が一冊ずつ動き出して、自然にテエブルの上まで飛んで来ました。そのまた飛び方が両方へ表紙を開いて、夏の夕方に飛び交う蝙蝠（こうもり）のように、ひらひらと宙へ舞上るのです。私は葉巻を口へ啣（くわ）えたまま、呆気（あっけ）にとられて見ていましたが、書物はうす暗いランプの光の中に何冊も自由に飛び廻って、一々行儀よくテエブルの上へピラミッド形に積み上りました。しかも残らずこちらへ移ってしまったと思うと、すぐに最初来たのから動き出して、もとの書棚へ順々に飛び還（かえ）って行くじゃありませんか。

Miszler hátrafordulva a könyvespolcot nézte, majd kezével hívogató mozdulatokat tett. Erre a polcokon sorakozó könyvek, mintha mi sem lenne természetesebb, az asztal fölé repültek. Az sem mindegy, hogy hogyan: a borítójukat kitárva úgy repkedtek, mint a nyári estéken a denevérek. Én szivarral a számban álmélkodva néztem, ahogy a könyvek a lámpa halvány fényében egyenként, jól nevelten piramiskupacba rendeződtek az asztalon. Ahogy már mindegyik ott volt, rögtön meg is indultak, és olyan sorrendben, ahogy jöttek, szépen visszarepültek a könyvespolcra!

が、中でも一番面白かったのは、うすい仮綴（かりと）じの書物が一冊、やはり翼のように表紙を開いて、ふわりと空へ上りましたが、しばらくテエブルの上で輪を描いてから、急に頁をざわつかせると、逆落（さかおと）しに私の膝へさっと下りて来たことです。どうしたのかと思って手にとって見ると、これは私が一週間ばかり前にミスラ君へ貸した覚えがある、仏蘭西（フランス）の新しい小説でした。

A legérdekesebb közülük az a papírborítású könyv volt, amelyik szintén kitárt borítóval felreppent, néhány kört tett az asztal felett, majd hirtelen lapjait suhogtatva a térdemre telepedett. Vajon miért? Mikor jobban megnéztem, ráismertem arra az új francia regényre, amit én adtam kölcsön Miszlernek egy hete.

「永々（ながなが）御本を難有（ありがと）う。」

– Köszönöm szépen a könyvet!

ミスラ君はまだ微笑を含んだ声で、こう私に礼を言いました。勿論（もちろん）その時はもう多くの書物が、みんなテエブルの上から書棚の中へ舞い戻ってしまっていたのです。私は夢からさめたような心もちで、暫時（ざんじ）は挨拶さえ出来ませんでしたが、その内にさっきミスラ君の言った、「私の魔術などというものは、あなたでも使おうと思えば使えるのです。」という言葉を思い出しましたから、

Miszler változatlan mosollyal mondta ezt nekem. Ekkorra már a sok könyv persze mind visszarepült a polcra. Mintha csak álomból ébredtem volna, egy darabig szólni sem bírtam, de aztán eszembe jutottak Miszler szavai, miszerint az ő mágiáját még én is meg tudom tanulni. Ezt mondtam:

「いや、兼ね兼ね評判（ひょうばん）はうかがっていましたが、あなたのお使いなさる魔術が、これほど不思議なものだろうとは、実際、思いもよりませんでした。ところで私のような人間にも、使って使えないことのないと言うのは、御冗談ではないのですか。」

– Hallottam a hírét, de nem is gondoltam volna, hogy ennyire különös az ön mágiája. De mondja csak, nem viccelt, amikor azt mondta, hogy ezt egy magamfajta ember is elsajátíthatja, ha akarja?

「使えますとも。誰にでも造作（ぞうさ）なく使えます。ただ——」と言いかけてミスラ君はじっと私の顔を眺めながら、いつになく真面目（まじめ）な口調になって、

– Dehogy vicceltem! Bárki könnyedén utánozhatja. Egy feltétellel… – mondta Miszler, miközben az arcomat fürkészve hirtelen komolyra fordította a hangját:

「ただ、欲のある人間には使えません。ハッサン・カンの魔術を習おうと思ったら、まず欲を捨てることです。あなたにはそれが出来ますか。」

– … a kapzsi emberek nem tudják ezt csinálni. Ha meg akarja tanulni Hasszán Kán módszerét, akkor meg kell szabadulnia a mohóságtól. Képes maga erre?

「出来るつもりです。」

– Azt hiszem, igen.

私はこう答えましたが、何となく不安な気もしたので、すぐにまた後（あと）から言葉を添えました。

Így válaszoltam, de kicsit bizonytalan is voltam, ezért még hozzáfűztem:

「魔術さえ教えて頂ければ。」

– …persze, csak ha megtanít a mágiára.

それでもミスラ君は疑わしそうな眼つきを見せましたが、さすがにこの上念を押すのは無躾（ぶしつけ）だとでも思ったのでしょう。やがて大様（おおよう）に頷（うなず）きながら、

Miszler gyanakodva nézett, de illetlenségnek érezhette tovább feszegetni a dolgot. Rövid gondolkodás után, nagyvonalúan bólintott:

「では教えて上げましょう。が、いくら造作なく使えると言っても、習うのには暇もかかりますから、今夜は私の所へ御泊（おとま）りなさい。」

– Jól van, megtanítom. Ugyan nem nehéz, de beletelik némi időbe, ezért maradjon itt éjszakára!

「どうもいろいろ恐れ入ります。」

– Előre is köszönöm!

私は魔術を教えて貰う嬉しさに、何度もミスラ君へ御礼を言いました。が、ミスラ君はそんなことに頓着（とんちゃく）する気色（けしき）もなく、静に椅子から立上ると、

Egyfolytában hálálkodtam Miszlernek, annyira boldog voltam, hogy megtanulhatom tőle a mágiát. Azonban úgy tűnt, hogy ez őt nem érdekli, felállt és ezt mondta:

「御婆サン。御婆サン。今夜ハ御客様ガ御泊リニナルカラ、寝床ノ仕度ヲシテ置イテオクレ。」

– NÉNÉM! MA A VENDÉG NÁLUNK ALSZIK, VESSE MEG NEKI AZ ÁGYAT!

私は胸を躍らしながら、葉巻の灰をはたくのも忘れて、まともに石油ランプの光を浴びた、親切そうなミスラ君の顔を思わずじっと見上げました。

Szívem majd kiugrott örömömben, és úgy rámeredtem Miszler lámpával megvilágított, kedves arcára, hogy még a hamut is elfelejtettem lepöccinteni a szivaromról.

私がミスラ君に魔術を教わってから、一月ばかりたった後（のち）のことです。これもやはりざあざあ雨の降る晩でしたが、私は銀座のある倶楽部（くらぶ）の一室で、五六人の友人と、暖炉（だんろ）の前へ陣取りながら、気軽な雑談に耽っていました。

Egy hónappal azután történt, hogy Miszler megtanított a mágiára. Most is esős este volt, amikor a ginzai klub egyik helyiségében öt-hat barátommal együtt a kandallót körülülve könnyed beszélgetésbe feledkeztünk.

何しろここは東京の中心ですから、窓の外に降る雨脚（あまあし）も、しっきりなく往来する自働車や馬車の屋根を濡らすせいか、あの、大森（おおもり）の竹藪にしぶくような、ものさびしい音は聞えません。

Látszik, hogy Tokió közepén vagyunk: az ablak túloldalán zuhogó eső a szünet nélkül elhaladó autók és lovaskocsik tetejét verte, és talán ezért nem keltett olyan szomorú hangot, mint Ómoriban a bambuszok között.

勿論窓の内の陽気なことも、明い電燈の光と言い、大きなモロッコ皮の椅子（いす）と言い、あるいはまた滑かに光っている寄木細工（よせぎざいく）の床（ゆか）と言い、見るから精霊（せいれい）でも出て来そうな、ミスラ君の部屋などとは、まるで比べものにはならないのです。

Az erős villanylámpáknak, a nagy marokkói bőrfoteleknek vagy a fényezett intarziás padlónak köszönhetően az ablakon belüli vidám hangulat össze sem volt hasonlítható Miszler szobájához, ahol bármelyik pillanatban szellemek bukkanhatnak elő.

私たちは葉巻の煙の中に、しばらくは猟（りょう）の話だの競馬の話だのをしていましたが、その内に一人の友人が、吸いさしの葉巻を暖炉（だんろ）の中に抛りこんで、私の方へ振り向きながら、

A szivarfüstben egy ideig a vadászatról, a lóversenyről és hasonlókról beszélgettünk, amikor egyszer csak az egyik barátom a félig elszívott szivarját a kandallóba dobva felém fordult, és ezt mondta:

「君は近頃魔術を使うという評判（ひょうばん）だが、どうだい。今夜は一つ僕たちの前で使って見せてくれないか。」

– Azt beszélik, képes vagy a mágiára. Mi igaz ebből? Nem mutatnád meg ma este nekünk?

「好いとも。」

– Éppenséggel megmutathatom.

私は椅子の背に頭を靠（もた）せたまま、さも魔術の名人らしく、横柄（おうへい）にこう答えました。

A fejemet a fotel támláján nyugtatva úgy válaszoltam, mint egy nagy mágus.

「じゃ、何でも君に一任するから、世間の手品師（てじなし）などには出来そうもない、不思議な術を使って見せてくれ給え。」

– Rád bízom, hogy mit, de olyan mágiát mutass, amilyenre a mai bűvészek nem képesek!

友人たちは皆賛成だと見えて、てんでに椅子をすり寄せながら、促すように私の方を眺めました。そこで私は徐（おもむろ）に立ち上って、

A barátaimnak tetszett az ötlet, és a foteleiket közelebb húzva sürgetően néztek rám. Ekkor én lassan felálltam, és ezt mondtam:

「よく見ていてくれ給えよ。僕の使う魔術には、種も仕掛（しかけ）もないのだから。」

– Jól figyeljetek! Az én mágiámban nincs semmiféle bűvésztrükk vagy preparálás.

私はこう言いながら、両手のカフスをまくり上げて、暖炉の中に燃え盛（さか）っている石炭を、無造作（むぞうさ）に掌の上へすくい上げました。私を囲んでいた友人たちは、これだけでも、もう荒胆（あらぎも）を挫（ひし）がれたのでしょう。皆顔を見合せながらうっかり側へ寄って火傷（やけど）でもしては大変だと、気味悪るそうにしりごみさえし始めるのです。

Ezzel feltűrtem a mandzsettámat, és a kezembe vettem az izzó parazsat a kandallóból. A körülöttem álló barátaim bizonyára már ennyitől is hideglelést kaptak. Egymásra néztek, és attól félve, hogy a közelemben megéghetnek, borzongva hátrálni kezdtek.

そこで私の方はいよいよ落着き払って、その掌の上の石炭の火を、しばらく一同の眼の前へつきつけてから、今度はそれを勢いよく寄木細工の床（ゆか）へ撒（ま）き散らしました。その途端です、窓の外に降る雨の音を圧して、もう一つ変った雨の音が俄（にわか）に床の上から起ったのは。と言うのはまっ赤な石炭の火が、私の掌（てのひら）を離れると同時に、無数の美しい金貨になって、雨のように床の上へこぼれ飛んだからなのです。

Én nyugodtan odatartottam eléjük a tenyeremen a parazsat, majd lendületesen rászórtam az intarziás padlóra. Ekkor az ablakon túli eső hangját elnyomva, hirtelen egy másik, különös esőhang ütötte meg a fülünket lentről. Ugyanis a vörös parázs a kezemet elhagyva megszámlálhatatlan gyönyörű aranytallérrá változott, és csilingelő esőként hullott a földre!

友人たちは皆夢でも見ているように、茫然と喝采（かっさい）するのさえも忘れていました。

A barátaim mintha csak álmot láttak volna, úgy ledermedtek, hogy még ujjongani is elfelejtettek.

「まずちょいとこんなものさ。」

– Hát, valami ilyesmiről lenne szó.

私は得意の微笑を浮べながら、静にまた元の椅子に腰を下しました。

Büszkén mosolyogva, csendesen visszaültem a helyemre.

「こりゃ皆ほんとうの金貨かい。」

呆気（あっけ）にとられていた友人の一人が、ようやくこう私に尋（たず）ねたのは、それから五分ばかりたった後のことです。

Öt percnek kellett eltelnie, mire az álmélkodó barátaim egyike megszólalt végre:

– Ez tényleg mind valódi arany?

「ほんとうの金貨さ。嘘だと思ったら、手にとって見給え。」

– Mi lenne más? Ha nem hiszed, kapj fel egyet és nézd meg!

「まさか火傷（やけど）をするようなことはあるまいね。」

– Remélem nem éget meg!

友人の一人は恐る恐る、床の上の金貨を手にとって見ましたが、

Az egyikük félve felemelt egy aranytallért a földről.

「成程こりゃほんとうの金貨だ。おい、給仕、箒（ほうき）と塵取りとを持って来て、これを皆掃き集めてくれ。」

– Nahát, ez tényleg az! Pincér, hozzon egy seprűt meg egy szemétlapátot, és söpörje össze ezeket!

給仕はすぐに言いつけられた通り、床の上の金貨を掃き集めて、堆（うずたか）く側のテエブルへ盛り上げました。友人たちは皆そのテエブルのまわりを囲みながら、

A pincér engedelmesen felsöpörte a padlóról az aranyat, és egy halomba rakta oldalt az asztalon. A barátaim az asztal köré gyűltek.

「ざっと二十万円くらいはありそうだね。」

– Ez legalább 200 ezer jen.

「いや、もっとありそうだ。華奢（きゃしゃ）なテエブルだった日には、つぶれてしまうくらいあるじゃないか。」

– Van ez több is. Ha egy kicsit gyengébb lenne az asztal, össze is roskadna alatta.

「何しろ大した魔術を習ったものだ。石炭の火がすぐに金貨になるのだから。」

– Ez aztán varázslat a javából! A parázsból egy pillanat alatt arany lett.

「これじゃ一週間とたたない内に、岩崎や三井にも負けないような金満家になってしまうだろう。」などと、口々に私の魔術を褒（ほ）めそやしました。が、私はやはり椅子（いす）によりかかったまま、悠然と葉巻の煙を吐いて、

– Ezzel egy hét alatt olyan milliomos lehetne belőled, hogy Ivaszaki és Micui elbújhatna melletted!

Ilyen és ehhez hasonló dicséretekkel illették a mágiámat. Én még mindig a fotelben hátradőlve kifújtam a szivarom füstjét, és ezt mondtam:

「いや、僕の魔術というやつは、一旦欲心を起したら、二度と使うことが出来ないのだ。だからこの金貨にしても、君たちが見てしまった上は、すぐにまた元の暖炉の中へ抛（ほう）りこんでしまおうと思っている。」

– Sajnos nem, mert az én mágikus erőm elvész, ha egyszer kapzsi leszek. Ezért ezt az aranyat is vissza fogom dobni a tűzbe, ha már kinézegettétek magatokat.

友人たちは私の言葉を聞くと、言い合せたように、反対し始めました。これだけの大金を元の石炭にしてしまうのは、もったいない話だと言うのです。が、私はミスラ君に約束した手前もありますから、どうしても暖炉に抛りこむと、剛情（ごうじょう）に友人たちと争いました。すると、その友人たちの中でも、一番狡猾（こうかつ）だという評判のあるのが、鼻の先で、せせら笑いながら、

A barátaim erre egyszerre zúgolódni kezdtek. Azt mondták, hogy kár lenne parázzsá változtatni ennyi pénzt. Engem kötött a Miszlernek tett ígéretem, és csökönyösen viaskodtam a barátaimmal, hogy dobjuk vissza a kandallóba. Egyszer csak az egyik barátom, aki a legravaszabb volt valamennyiünk között, pökhendi módon, gúnyosan nevetve így szólt:

「君はこの金貨を元の石炭にしようと言う。僕たちはまたしたくないと言う。それじゃいつまでたった所で、議論が干（ひ）ないのは当り前だろう。そこで僕が思うには、この金貨を元手にして、君が僕たちと骨牌（かるた）をするのだ。そうしてもし君が勝ったなら、石炭にするとも何にするとも、自由に君が始末するが好（い）い。が、もし僕たちが勝ったなら、金貨のまま僕たちへ渡し給え。そうすれば御互の申し分も立って、至極満足だろうじゃないか。」

– Te azt mondod, hogy megint parazsat akarsz csinálni az aranyból. Mi pedig ezt nem akarjuk. Így sohasem jutunk dűlőre. Mi lenne, ha elkezdenénk kártyázni belőle? Ha nyersz, akkor felőlünk azt csinálsz vele, amit akarsz. Akár a tűzbe is vetheted. Ha viszont mi nyerünk, át kell engedned nekünk. Így mindkét fél véleménye érvényesülhet, elégedettek lehetünk.

それでも私はまだ首を振って、容易にその申し出しに賛成しようとはしませんでした。所がその友人は、いよいよ嘲（あざけ）るような笑（えみ）を浮べながら、私とテエブルの上の金貨とを狡（ず）るそうにじろじろ見比べて、

Én még mindig csak a fejemet ráztam, és nem adtam be a derekamat. A barátom azonban még gúnyosabban mosolygott, és ravasz szemmel nézett hol rám, hol pedig az aranyra az asztalon.

「君が僕たちと骨牌（かるた）をしないのは、つまりその金貨を僕たちに取られたくないと思うからだろう。それなら魔術を使うために、欲心を捨てたとか何とかいう、折角（せっかく）の君の決心も怪しくなってくる訳じゃないか。」

– Biztosan azért nem játszol velünk, mert sajnálod tőlünk az aranyat! Rozoga lábakon áll az érved, miszerint a mágia érdekében úgymond feláldoztad a kapzsiságodat.

「いや、何も僕は、この金貨が惜しいから石炭にするのじゃない。」

– Nem azért akarom parázzsá változtatni, mert sajnálom tőletek!

「それなら骨牌（かるた）をやり給えな。」

– Akkor rajta, kártyázz velünk!

何度もこういう押問答を繰返した後で、とうとう私はその友人の言葉通り、テエブルの上の金貨を元手（もとで）に、どうしても骨牌（かるた）を闘わせなければならない羽目（はめ）に立ち至りました。勿論友人たちは皆大喜びで、すぐにトランプを一組取り寄せると、部屋の片隅にある骨牌机（かるたづくえ）を囲みながら、まだためらい勝ちな私を早く早くと急（せ）き立てるのです。

A hosszas huzavona vége az lett, hogy a barátom javaslatának megfelelően, az asztalon lévő pénzzel kártyáznom kellett. Én még mindig bizonytalan voltam, de a barátaim örvendezve kártyát hozattak, és a terem egyik sarkában álló kártyaasztal köré gyűlve sürgettek.

ですから私も仕方がなく、しばらくの間は友人たちを相手に、嫌々（いやいや）骨牌（かるた）をしていました。が、どういうものか、その夜に限って、ふだんは格別骨牌（かるた）上手でもない私が、嘘のようにどんどん勝つのです。するとまた妙なもので、始は気のりもしなかったのが、だんだん面白くなり始めて、ものの十分とたたない内に、いつか私は一切を忘れて、熱心に骨牌（かるた）を引き始めました。

Nem volt mit tennem, egy darabig kénytelen voltam kártyázni velük, akármennyire nem esett ínyemre. És mit ad isten, én, aki általában nem vagyok túl jó játékos, hihetetlen módon egyre csak nyertem! Az volt a furcsa, hogy ettől még a kedvem is megjött a játékhoz. Nem telt bele tíz perc, és máris mindenről megfeledkezve, izgatottan húztam a lapokat.

友人たちは、元より私から、あの金貨を残らず捲（ま）き上げるつもりで、わざわざ骨牌（かるた）を始めたのですから、こうなると皆あせりにあせって、ほとんど血相（けっそう）さえ変るかと思うほど、夢中になって勝負を争い出しました。が、いくら友人たちが躍起となっても、私は一度も負けないばかりか、とうとうしまいには、あの金貨とほぼ同じほどの金高（きんだか）だけ、私の方が勝ってしまったじゃありませんか。するとさっきの人の悪い友人が、まるで、気違いのような勢いで、私の前に、札（ふだ）をつきつけながら、

Erre a barátaim, akik azért kezdtek el velem játszani, hogy szépen elnyerjék tőlem az összes aranyat, egyre idegesebbek lettek, és szinte belesápadtak az igyekezetükbe. Ennek ellenére bármennyire hevesen is játszottak, nemhogy nem veszítettem, de a végén legalább még egyszer annyi pénzt sikerült nyernem, mint az arany volt! Ekkor az előbbi rosszhiszemű barátom szinte tébolyodottan nekem tartotta a paklit, és ezt mondta:

「さあ、引き給え。僕は僕の財産をすっかり賭ける。地面も、家作（かさく）も、馬も、自働車も、一つ残らず賭けてしまう。その代り君はあの金貨のほかに、今まで君が勝った金をことごとく賭けるのだ。さあ、引き給え。」

– Húzz! Én minden vagyonomat felteszem. A földemet, a házamat, a lovamat, az autómat, kivétel nélkül mindent. Cserébe te pedig felteszed az aranyat, és az eddig elnyert összes pénzt ! Na, húzz!

私はこの刹那（せつな）に欲が出ました。テエブルの上に積んである、山のような金貨ばかりか、折角私が勝った金さえ、今度運悪く負けたが最後、皆相手の友人に取られてしまわなければなりません。のみならずこの勝負に勝ちさえすれば、私は向うの全財産を一度に手へ入れることが出来るのです。こんな時に使わなければどこに魔術などを教わった、苦心の甲斐（かい）があるのでしょう。そう思うと私は矢（や）も楯（たて）もたまらなくなって、そっと魔術を使いながら、決闘でもするような勢いで、

Erre elkapott a mohóság. Nemcsak az asztalon lévő aranyat, hanem még az idáig elnyert pénzt is elveszíthetem, ha most elpártol tőlem a szerencse. Viszont, ha nyerek, akkor mindene az enyém lesz. Mikor, ha ne most vegyem hasznát a fáradságos munkával megtanult mágiának? Erre a gondolatra nem bírtam magammal, és titokban mágiát használva, ha harc, hát legyen harc, ezt mondtam:

「よろしい。まず君から引き給え。」

– Felőlem mehet. Először te húzz!

「九（く）。」

– Kilences.

「王様（キング）。」

– Király.

私は勝ち誇った声を挙げながら、まっ蒼になった相手の眼の前へ、引き当てた札（ふだ）を出して見せました。すると不思議にもその骨牌（かるた）の王様（キング）が、まるで魂がはいったように、冠（かんむり）をかぶった頭を擡（もた）げて、ひょいと札（ふだ）の外へ体を出すと、行儀よく剣を持ったまま、にやりと気味の悪い微笑を浮べて、

Diadalmasan felkiáltottam, és a falfehérré vált partnerem orra elé dugtam a lapot. Ekkor különös dolog történt. A király, mintha lélek szállt volna bele, felemelte koronás fejét, kilépett a kártyából, majd ahogy kell, karddal a kezében, hátborzongató mosollyal a száján, ismerős hangon ezt mondta:

「御婆サン。御婆サン。御客様ハ御帰リニナルソウダカラ、寝床ノ仕度ハシナクテモ好イヨ。」

– NÉNÉM! A VENDÉG HAZAMEGY, NEM KELL MEGÁGYAZNI NEKI!

と、聞き覚えのある声で言うのです。と思うと、どういう訳か、窓の外に降る雨脚（あまあし）までが、急にまたあの大森の竹藪にしぶくような、寂しいざんざ降（ぶ）りの音を立て始めました。

Ekkor ki tudja miért, a kinti eső is hirtelen olyan szomorúan kezdett esni, mint akkor ott Ómoriban a bambuszerdőcskében.

ふと気がついてあたりを見廻すと、私はまだうす暗い石油ランプの光を浴びながら、まるであの骨牌（かるた）の王様（キング）のような微笑を浮べているミスラ君と、向い合って坐っていたのです。

Feleszmélve körülnéztem, és láttam, hogy még mindig a petróleumlámpa sápadt fényénél, a kártya királyához hasonlóan mosolygó Miszlerrel szemben ülök.

私が指の間に挟（はさ）んだ葉巻の灰さえ、やはり落ちずにたまっている所を見ても、私が一月ばかりたったと思ったのは、ほんの二三分の間に見た、夢だったのに違いありません。けれどもその二三分の短い間に、私がハッサン・カンの魔術の秘法を習う資格のない人間だということは、私自身にもミスラ君にも、明かになってしまったのです。私は恥しそうに頭を下げたまま、しばらくは口もきけませんでした。

Az ujjaim között tartott szivarom hamuja sem esett még le, vagyis amit én egy hónapnak éreztem, nem volt más, mint néhány perces álom. Ez alatt a két-három perc alatt azonban saját magam és Miszler számára is nyilvánvalóvá vált, hogy nem vagyok méltó arra, hogy megtanuljam Hasszán Kán mágiáját. Lehajtott fejjel, szótlanul ültem szégyenemben egy ideig.

「私の魔術を使おうと思ったら、まず欲を捨てなければなりません。あなたはそれだけの修業が出来ていないのです。」

– Ha az én mágiámat akarja használni, meg kell szabadulnia a mohó vágyaitól. Maga még nem elég érett erre.

ミスラ君は気の毒そうな眼つきをしながら、縁へ赤く花模様を織り出したテエブル掛の上に肘（ひじ）をついて、静にこう私をたしなめました。

Így dorgált csendesen, miközben sajnálkozó tekintettel rákönyökölt a virágmintás szélű, szőtt asztalterítőre.

芥川龍之介：尾生の信
Akutagava Rjúnoszuke: Biszei hite

尾生（びせい）は橋の下に佇（たたず）んで、さっきから女の来るのを待っている。

Biszei már egy ideje a híd alatt állt, és várta a nőt.

見上げると、高い石の橋欄（きょうらん）には、蔦蘿（つたかずら）が半ば這（は）いかかって、時々その間を通りすぎる往来の人の白衣（はくい）の裾が、鮮かな入日に照らされながら、悠々と風に吹かれて行く。が、女は未だに来ない。

Felnézett, és látta, hogy a híd kőkorlátját félig benőtte a vadszőlő, és a lemenő nap fényében a szellő a mögötte időnként elhaladó emberek fehér ruhájának szélét lengette. De a nő még nem jött.

尾生はそっと口笛を鳴しながら、気軽く橋の下の洲（す）を見渡した。

Jókedvűen fütyörészve nézte a híd alatti fövenyt.

橋の下の黄泥（こうでい）の洲は、二坪ばかりの広さを剰（あま）して、すぐに水と続いている。水際（みずぎわ）の蘆（あし）の間には、大方（おおかた）蟹（かに）の棲家（すみか）であろう、いくつも円（まる）い穴があって、そこへ波が当る度に、たぶりと云うかすかな音が聞えた。が、女は未だに来ない。

Az agyagos sárga homok alig néhány négyzetmétert foglalt csak el, utána már rögtön a víz következett. A partmenti nádast kerek lyukak, talán rákok lakhelyei pettyezték, és bugyborékoló hang hallatszott, ahányszor a hullámok átfutottak felettük. De a nő még nem jött.

尾生はやや待遠しそうに水際まで歩（ほ）を移して、舟一艘（いっそう）通らない静な川筋を眺めまわした。

Biszei kissé türelmetlenül lement a vízhez. Nézte csendes folyását, amit nem zavart meg egyetlen csónak sem.

川筋には青い蘆（あし）が、隙間（すきま）もなくひしひしと生えている。のみならずその蘆の間には、所々（ところどころ）に川楊（かわやなぎ）が、こんもりと円く茂っている。だからその間を縫う水の面（おもて）も、川幅の割には広く見えない。ただ、帯（おび）ほどの澄んだ水が、雲母（きらら）のような雲の影をたった一つ鍍金（めっき）しながら、ひっそりと蘆の中にうねっている。が、女は未だに来ない。

A folyópartot sűrűn benőtte a zöld nád, amelyből imitt-amott fűzfák kupolaszerűen leomló dús ágai emelkedtek ki. A növényzet között bujkálva a folyó nem látszott olyan szélesnek, mint amilyen valójában volt. A nádasban kanyargó víz tiszta szalagja egy csillámló felhőt fémesre festett. De a nő még nem jött.

尾生は水際から歩をめぐらせて、今度は広くもない洲（す）の上を、あちらこちらと歩きながら、おもむろに暮色を加えて行く、あたりの静かさに耳を傾けた。

Biszei eljött a víztől. A keskeny fövenyen járkált tovább fel- s alá, miközben a lassan bealkonyodó táj csendjét hallgatta.

橋の上にはしばらくの間、行人（こうじん）の跡を絶ったのであろう。沓（くつ）の音も、蹄（ひづめ）の音も、あるいはまた車の音も、そこからはもう聞えて来ない。風の音、蘆の音、水の音、——それからどこかでけたたましく、蒼鷺（あおさぎ）の啼く声がした。と思って立止ると、いつか潮がさし出したと見えて、黄泥（こうでい）を洗う水の色が、さっきよりは間近に光っている。が、女は未だに来ない。

A hídról egy idő múlva elfogytak a járókelők. Már nem hallatszott onnan sem a lépteik zaja, sem a paták dobogása, sem pedig a kocsik zörgése. Csak a szél zúgott és a nádas suhogott. Valahol egy szürke gém rikácsolt. Biszei megállt, és látta, hogy megkezdődött a dagály. A sárga agyagot nyaldosó víz már egészen a közelében csillogott. De a nő még nem jött.

尾生は険しく眉（まゆ）をひそめながら、橋の下のうす暗い洲を、いよいよ足早に歩き始めた。その内に川の水は、一寸ずつ、一尺ずつ、次第に洲の上へ上って来る。同時にまた川から立昇（たちのぼ）る藻（も）の匀（におい）や水の匀も、冷たく肌にまつわり出した。見上げると、もう橋の上には鮮かな入日の光が消えて、ただ、石の橋欄（きょうらん）ばかりが、ほのかに青んだ暮方（くれがた）の空を、黒々と正しく切り抜いている。が、女は未だに来ない。

Biszei haragosan összeráncolta a szemöldökét, és szaporábban kezdett járkálni a híd alatti fénytelen fövenyen. A folyó vize ezalatt centiméterről centiméterre, egyre feljebb kúszott. A belőle felszálló víz és hínár szaga hidegen ölelte körül. Felnézve már nem látta a híd felett a lemenő nap fényét, csak a kőkorlát hasított ki egy szabályos, fekete darabot a bealkonyult, sápadt égből. De a nő még nem jött.

尾生はとうとう立ちすくんだ。

Biszei megdermedt.

川の水はもう沓を濡しながら、鋼鉄よりも冷やかな光を湛（たた）えて、漫々と橋の下に広がっている。すると、膝（ひざ）も、腹も、胸も、恐らくは頃刻（けいこく）を出ない内に、この酷薄（こくはく）な満潮の水に隠されてしまうのに相違あるまい。いや、そう云う内にも水嵩（みずかさ）は益（ますます）高くなって、今ではとうとう両脛（りょうはぎ）さえも、川波の下に没してしまった。が、女は未だに来ない。

A víz már a cipőjét áztatta, és még az acélnál is hidegebb fényt árasztva borította be a híd alját. Várható volt, hogy a szívtelen, megduzzadt folyó rövidesen ellepi a térdét, a hasát és a mellkasát is. Miközben erre gondolt, az ár tovább emelkedett, és már a lábszára is a hullámokba merült. De a nő még nem jött.

尾生は水の中に立ったまま、まだ一縷（いちる）の望を便りに、何度も橋の空へ眼をやった。

A vízben állt, és reménykedve fel-felpillantott a hídra.

腹を浸（ひた）した水の上には、とうに蒼茫（そうぼう）たる暮色が立ち罩（こ）めて、遠近（おちこち）に茂った蘆や柳も、寂しい葉ずれの音ばかりを、ぼんやりした靄（もや）の中から送って来る。と、尾生の鼻を掠（かす）めて、鱸（すずき）らしい魚が一匹、ひらりと白い腹を飜（ひるがえ）した。その魚の躍った空にも、疎（まばら）ながらもう星の光が見えて、蔦蘿（つたかずら）のからんだ橋欄（きょうらん）の形さえ、いち早い宵暗の中に紛（まぎ）れている。が、女は未だに来ない。……

A derekáig érő víz feletti párában a mindenfelé növő, megszürkült nád és a fűzfák zizegtették búsan leveleiket. Egy fehér hasát felvillantó sügér Biszei orrát súrolva, ficánkolva ugrott ki a vízből. Az égen, melyet a hal most megzavart, elszórtan ragyogtak a csillagok, és még a vadszőlős hídkorlát is beleveszett az éj hirtelen sötétjébe. De a nő még nem jött.

夜半、月の光が一川（いっせん）の蘆と柳とに溢（あふ）れた時、川の水と微風とは静に囁（ささや）き交しながら、橋の下の尾生の死骸を、やさしく海の方へ運んで行った。が、尾生の魂は、寂しい天心の月の光に、思い憧（こが）れたせいかも知れない。ひそかに死骸を抜け出すと、ほのかに明るんだ空の向うへ、まるで水の匀（におい）や藻（も）の匀が音もなく川から立ち昇るように、うらうらと高く昇ってしまった。……

Az éjszaka közepén, amikor a hold fénye beborította a folyón a nádast és fűzfákat, a víz a széllel összesúgva gyengéden a tengerbe sodorta Biszei tetemét a híd alól. Lelke azonban az ég közepén lebegő hold szomorkás fénye iránt epekedve csendesen kilépett testéből, és szelíden emelkedett egyre magasabbra, akárcsak a víz és a hínár illata.

それから幾千年かを隔てた後（のち）、この魂は無数の流転（るてん）を閲（けみ）して、また生を人間（じんかん）に託さなければならなくなった。それがこう云う私に宿っている魂なのである。だから私は現代に生れはしたが、何一つ意味のある仕事が出来ない。昼も夜も漫然と夢みがちな生活を送りながら、ただ、何か来（きた）るべき不可思議なものばかりを待っている。ちょうどあの尾生が薄暮（はくぼ）の橋の下で、永久に来ない恋人をいつまでも待ち暮したように。

Aztán sok ezer év elteltével Biszei lelke számtalan test után végül újra emberbe költözött. Bennem van most ez a lélek. Hiába születtem így ebbe a világba, nem tudok értelmes munkát végezni. Éjjel és nappal csak álomvilágban élek, és várom, hogy megtörténjen a csoda. Éppen úgy, ahogy Biszei várta a végtelenségig soha meg nem érkező kedvesét a híd alatti homályban.

楠山正雄：松山鏡
Kuszujama Maszao: A macujamai tükör

一 1

むかし越後国（えちごのくに）松（まつ）の山家（やまが）の片田舎（かたいなか）に、おとうさんとおかあさんと娘（むすめ）と、おやこ三人（にん）住（す）んでいるうちがありました。

Volt egyszer egy Macunojamaga nevű vidéki falu Ecsigo országában. Ott élt egy házban az apa, az anya és a lányuk.

ある時（とき）おとうさんは、よんどころない用事（ようじ）が出来（でき）て、京都（きょうと）へ上（のぼ）ることになりました。昔（むかし）のことで、越後（えちご）から都（みやこ）へ上（のぼ）るといえば、幾日（いくにち）も、幾日（いくにち）も旅（たび）を重（かさ）ねて、いくつとなく山坂（やまさか）を越（こ）えて行（い）かなければなりません。ですから立（た）って行くおとうさんも、あとに残（のこ）るおかあさんも心配（しんぱい）でなりません。それで支度（したく）が出来（でき）て、これから立（た）とうというとき、おとうさんはおかあさんに、

Egyszer az apának fontos dolga akadt Kiotóban, oda kellett utaznia. Ekkoriban még egy ilyen út a hegyeken és völgyeken át sok-sok napig tartott. Nem csoda hát, hogy ő is és az otthon maradó asszony is nagyon ideges volt. Mikor útra készen állt, ezt mondta neki:

「しっかり留守（るす）を頼（たの）むよ。それから子供（こども）に気（き）をつけてね。」

– Vigyázz a házra és a gyerekre, asszony!

といいました。おかあさんも、

「大丈夫（だいじょうぶ）、しっかりお留守居（るすい）をいたしますから、気（き）をつけて、ぶじに早（はや）くお帰（かえ）りなさいまし。」

といいました。

– Itthon minden rendben lesz, Te is járj szerencsével és siess haza! – válaszolta a felesége.

その中で娘（むすめ）はまだ子供（こども）でしたから、ついそこらへ出かけて、じきにおとうさんが帰（かえ）って来（く）るもののように思（おも）って、悲（かな）しそうな顔（かお）もしずに、

A lányuk még kicsi volt és azt hitte, hogy az apja csak valahova a közelbe megy, így hát nem is szomorkodott.

「おとうさん、おとなしくお留守番（るすばん）をしますから、おみやげを買（か）ってきて下（くだ）さいな。」

– Édesapám, megígérem, hogy jó leszek, csak hozzon nekem valami vásárfiát!

といいました。おとうさんは笑（わら）いながら、

Az ember nevetve válaszolt:

「よしよし。その代（か）わり、おとなしく、おかあさんのいうことを聴（き）くのだよ。」

といいました。

– Jól van, de aztán rossz szót ne halljak rólad!

おとうさんが立（た）って行（い）ってしまうと、うちの中は急（きゅう）に寂（さび）しくなりました。はじめの一日（にち）や二日（ふつか）は、娘（むすめ）もおかあさんのお仕事（しごと）をしているそばでおとなしく遊（あそ）んでおりましたが、三日（みっか）四日（よっか）となると、そろそろおとうさんがこいしくなりました。

A családfő nélkül hirtelen nagyon üres lett a ház. Az első egy-két napon a kislány még nyugodtan játszadozott az anyja mellett, amíg az dolgozott, de a harmadik-negyedik napon már elkezdte hiányolni az apját:

「おとうさん、いつお帰（かえ）りになるのでしょうね。」

– Mikor jön már haza az én édesapám?

「まだ、たんと寝（ね）なければお帰（かえ）りにはなりませんよ。」

– Nagyon sokat kell még aludni addig!

「おかあさん、京都（きょうと）ってそんなに遠（とお）い所（ところ）なの。」

– Hát olyan messze van az a Kiotó?

「ええ、ええ、もうこれから百里（り）の余（よ）もあって、行（い）くだけに十日（とおか）あまりかかって、帰（かえ）りにもやはりそれだけかかるのですからね。」

– Messze bizony, vagy 400 kilométerre. Jó tíz nap az út oda, és vissza is legalább még egyszer annyi.

「まあ、ずいぶん待（ま）ちどおしいのね。おとうさん、どんなおみやげを買（か）っていらっしゃるでしょう。」

– Ej, de soká lesz még az! Vajon milyen ajándékot vesz majd nekem?

「それはきっといいものですよ。楽（たの）しみにして待（ま）っておいでなさい。」

– Valami értékeset, meglátod! Csak várj rá türelmesen!

そんなことをいいいい、毎日（まいにち）暮（く）らしているうちに、十日（とおか）たち、二十日（はつか）たち、もうかれこれ一月（ひとつき）あまりの月日（つきひ）がたちました。

Eközben egyre csak teltek-múltak a napok. Tíz nap, húsz nap, majd egy egész hónap is.

「もうたんと、ずいぶん飽（あ）きるほど寝（ね）たのに、まだおとうさんはお帰（かえ）りにならないの。」

と、娘（むすめ）は待（ま）ち切（き）れなくなって、悲（かな）しそうにいいました。

A kislány már nagyon türelmetlen volt, és szomorúan kifakadt:

– Hát mennyit kell még aludni, amíg édesapám végre hazajön?

おかあさんは指（ゆび）を折（お）って日を数（かぞ）えながら、

Az anyja az ujjain a napokat számolva ezt mondta:

「ああ、もうそろそろお帰（かえ）りになる時分（じぶん）ですよ。いつお帰（かえ）りになるか知（し）れないから、今（いま）のうちにおへやのおそうじをして、そこらをきれいにしておきましょう。」

– Most már hamarosan itt kell lennie. Nem tudhatjuk, mikor toppan be, így hát jobb lesz, ha még most szépen kitakarítunk.

こういって散（ち）らかったおへやの中を片（かた）づけはじめますと、娘（むすめ）も小さなほうきを持（も）って、お庭（にわ）をはいたりしました。

Ezzel nekiállt rendet rakni a szobában, a lánya pedig az udvart söpörte fel egy kis seprűvel.

するとその日の夕方（ゆうがた）、おとうさんは荷物（にもつ）をしょって、

És lám, még aznap este meg is érkezett az apa egy zsákkal a vállán:

「ああ、疲（つか）れた、疲（つか）れた。」

– Jaj, de elfáradtam!

といいながら、帰（かえ）って来（き）ました。その声（こえ）を聞（き）くと、娘（むすめ）はあわててとび出（だ）して来（き）て、

A hangjára a lánya fürgén elészaladt és köszöntötte:

「おとうさん、お帰（かえ）りなさい。」

– Isten hozta, édesapám!

といいました。おかあさんもうれしそうに、

Az asszony is boldog volt.

「まあ、お早（はや）いお帰（かえ）りでしたね。」

– Milyen hamar megjártad! – mondta, és segített levenni a válláról a csomagot.

といいながら、背中（せなか）の荷物（にもつ）を手伝（てつだ）って下（お）ろしました。娘（むすめ）はきっとこの中にいいおみやげが入（はい）っているのだろうと思（おも）って、にこにこしながら、おかあさんのお手伝（てつだ）いをして、荷物（にもつ）を奥（おく）まで運（はこ）んで行きました。そのあとから、おとうさんは脚絆（きゃはん）のほこりをはたきながら、

A lány segített becipelni a zsákot, miközben mosolyogva azon töprengett, vajon milyen ajándékot rejt. Az apa leporolta a lábát és így szólt:

「ずいぶん寂（さび）しかったろう。べつに変（か）わったことはなかったか。」

– Hiányoztam, igaz? Nem történt semmi különös, amíg távol voltam?

といいいい奥（おく）へ通（とお）りました。

Ezzel bement ő is a házba.

おとうさんはやっと座（すわ）って、お茶（ちゃ）を一杯（ぱい）のむ暇（ひま）もないうちに、包（つつ）みの中から細長（ほそなが）い箱（はこ）を出（だ）して、にこにこしながら、

Végre leült, és épphogy csak belekortyolt a teába, máris a zsák után nyúlt. Egy hosszúkás dobozt vett ki belőle és mosolyogva nyújtotta oda a lányának:

「さあ、お約束（やくそく）のおみやげだよ。」

– Itt az ajándék, ahogy megígértem!

といって、娘（むすめ）に渡（わた）しました。娘（むすめ）は急（きゅう）にとろけそうな顔（かお）になって、

A lány arca hirtelen ellágyult és megköszönte:

「おとうさん、ありがとう。」

– Ó, édesapám! Köszönöm…!

といいながら、箱（はこ）をあけますと、中からかわいらしいお人形（にんぎょう）さんやおもちゃが、たんと出てきました。娘（むすめ）はだいじそうにそれを抱（かか）えて、

Ahogy kinyitotta a dobozt, egy játékbaba pattant ki belőle! A kislány vigyázva magához ölelte és boldogan ugrándozott:

「うれしい、うれしい。」

– …jaj, de örülök!

といって、はね回（まわ）っていました。するとおとうさんは、また一つ平（ひら）たい箱（はこ）を出（だ）して、

Erre az ember egy lapos dobozt húzott elő.

「これはお前（まえ）のおみやげだ。」

といって、おかあさんに渡（わた）しました。おかあさんも、

– Ez pedig a te ajándékod! – mondta, és átnyújtotta az asszonynak.

「おや、それはどうも。」

– Ó, köszönöm! – mondta a felesége is, és kibontotta a csomagot.

といいながら、開（あ）けてみますと、中には金（かね）でこしらえた、まるい平（ひら）たいものが入（はい）っていました。

Egy kerek, lapos fémtárgy volt benne.

おかあさんはそれが何（なん）にするものだか分（わ）からないので、うらを返（かえ）したり、おもてを見（み）たり、ふしぎそうな顔（かお）ばかりしていますので、おとうさんは笑（わら）い出（だ）して、

Nem tudta, mi lehet az. Megforgatta, nézte elölről, nézte hátulról, egyre csak csodálkozott. Az ember elnevette magát:

「お前（まえ）、それは鏡（かがみ）といって、都（みやこ）へ行かなければ無（な）いものだよ。ほら、こうして見（み）てごらん、顔（かお）がうつるから。」

– Ej, te asszony, hát ez egy tükör! Csak a fővárosban lehet hozzájutni. Nézd csak, ha így tartod, látod az arcodat benne!

といって、鏡（かがみ）のおもてをおかあさんの顔（かお）にさし向（む）けました。おかあさんはその時（とき）鏡（かがみ）の上にうつった自分（じぶん）の顔（かお）をしげしげとながめて、

Ezzel a tükör elejét odatartotta a felesége elé. Az asszony rámeredt a saját arcára:

「まあ、まあ。」

といっていました。

– Nahát, nahát! – mondogatta.

二 2

それから幾年（いくねん）かたちました。娘（むすめ）もだんだん大きくなりました。ちょうど十五になった時（とき）、おかあさんはふと病気（びょうき）になって、どっと寝込（ねこ）んでしまいました。

Teltek-múltak az évek. A lány lassan felcseperedett. Éppen tizenöt éves volt, mikor az anyját ágynak döntötte egy betegség.

おとうさんは心配（しんぱい）して、お医者（いしゃ）にみてもらいましたが、なかなかよくなりません。娘（むすめ）は夜（よる）も昼（ひる）もおかあさんのまくら元（もと）につきっきりで、ろくろく眠（ねむ）る暇（ひま）もなく、一生懸命（いっしょうけんめい）にかんびょうしましたが、病気（びょうき）はだんだん重（おも）るばかりで、もう今日（きょう）明日（あす）がむずかしいというまでになりました。

Az apa aggódva megvizsgáltatta az orvossal, de sehogyan sem lett jobban. A lányuk el sem mozdult az ágy mellől, éjjel-nappal ápolta. Az asszony azonban egyre betegebb lett, és nem lehetett tudni, hogy megéri-e a holnapot.

その夕方（ゆうがた）、おかあさんは娘（むすめ）をそばに呼（よ）び寄（よ）せて、やせこけた手で、娘（むすめ）の手をじっと握（にぎ）りながら、

Este az asszony magához szólította a lányát, és miközben lesoványodott ujjaival a kezét szorongatta, így szólt hozzá:

「長（なが）い間（あいだ）、お前（まえ）も親切（しんせつ）に世話（せわ）をしておくれだったが、わたしはもう長（なが）いことはありません。わたしが亡（な）くなったら、お前（まえ）、わたしの代（か）わりになって、おとうさんをだいじにして上（あ）げて下（くだ）さい。」

– Hosszú ideje ápolsz nagy gonddal, de nekem már nem sok van hátra. Vigyázz apádra, ha már nem leszek…!

といいました。娘（むすめ）は何（なん）ということもできなくって、目にいっぱい涙（なみだ）をためたまま、うつむいていました。

A lány tehetetlenül, könnybe lábadt szemekkel meredt maga elé.

その時（とき）おかあさんはまくらの下から鏡（かがみ）を出（だ）して、

Az anyja ekkor a párnája alól előhúzta a tükröt, és ezekkel a szavakkal átnyújtotta:

「これはいつぞやおとうさんから頂（いただ）いて、だいじにしている鏡（かがみ）です。この中にはわたしの魂（たましい）が込（こ）めてあるのだから、この後（のち）いつでもおかあさんの顔（かお）が見（み）たくなったら、出（だ）してごらんなさい。」

– Ezt a becses ajándékot édesapádtól kaptam annak idején. Benne rejtőzik a lelkem, így amikor csak látni akarsz, vedd elő és nézz bele!

といって鏡（かがみ）を渡（わた）しました。

それから間（ま）もなく、おかあさんはとうとう息（いき）を引（ひ）き取（と）りました。あとに取（と）り残（のこ）された娘（むすめ）は、悲（かな）しい心（こころ）をおさえて、おとうさんの手助（てだす）けをして、おとむらいの世話（せわ）をまめまめしくしました。

Ezután nem sokkal az asszony örök álomba merült. A hátramaradt lány bánatát elfojtva segédkezett az apjának a temetés körüli teendőkben.

おとむらいがすんでしまうと、急（きゅう）にうちの中がひっそりして、じっとしていると、寂（さび）しさがこみ上（あ）げてくるようでした。娘（むすめ）はたまらなくなって、

Amikor az lezajlott, a ház hirtelen elcsendesedett, és a lány végtelenül szomorúnak érezte magát.

「ああ、おかあさんに会（あ）いたい。」

– Jaj, de jó lenne találkozni édesanyámmal! - mondta magában.

と独（ひと）り言（ごと）をいいましたが、ふとあの時（とき）おかあさんにいわれたことを思（おも）い出（だ）して、鏡（かがみ）を出（だ）してみました。

Ekkor hirtelen eszébe jutott a tükör, amit tőle kapott. Elővette hát.

「ほんとうにおかあさんが会（あ）いに来（き）て下（くだ）さるかしら。」

– Vajon tényleg eljön ? – töprengett és belenézett.

娘（むすめ）はこういいながら、鏡（かがみ）の中をのぞきました。するとどうでしょう、鏡（かがみ）の向（む）こうにはおかあさんが、それはずっと若（わか）い美（うつく）しい顔（かお）で、にっこり笑（わら）っていらっしゃいました。娘（むすめ）はぼうっとしたようになって、

És lássatok csodát! A tükörből az édesanyja nevetett vissza rá sokkal gyönyörűbb és fiatalabb arccal, mint annak előtte. A lány bódultan megszólította:

「あら、おかあさん。」

– Ó, édesanyám!

と呼（よ）びかけました。そしていつまでもいつまでも、顔（かお）を鏡（かがみ）に押（お）しつけてのぞき込（こ）んでいました。

Az arcát a tükörhöz szorította, nem akart elszakadni tőle.

三 3

その後（のち）おとうさんは人にすすめられて、二度（ど）めのおかあさんをもらいました。

Idővel az ember új asszonyt vett magához.

おとうさんは娘（むすめ）に、

Ezt mondta a lányának:

「こんどのおかあさんもいいおかあさんだから、亡（な）くなったおかあさんと同（おな）じように、だいじにして、いうことを聴（き）くのだよ。」

といいました。

– Az új anyád jó asszony. Becsüld meg, és fogadj szót neki is ugyanúgy, mint a halott édesanyádnak!

娘（むすめ）はおとなしくおとうさんのいうことを聴（き）いて、

A lány apjának engedelmeskedve szeretettel fordult felé:

「おかあさん、おかあさん。」

– Anyám, anyám…!

といって慕（した）いますと、こんどのおかあさんも、先（せん）のおかあさんのように、娘（むすめ）をよくかわいがりました。おとうさんはそれを見（み）て、よろこんでいました。

Az új asszony is ugyanolyan kedvesen bánt vele, mint egykori édesanyja. Az ember ennek nagyon örült.

それでも娘（むすめ）はやはり時々（ときどき）、先（せん）のおかあさんがこいしくなりました。そういう時（とき）、いつもそっと一間（ひとま）に入（はい）って、れいの鏡（かがみ）を出（だ）してのぞきますと、鏡（かがみ）の中にはそのたんびにおかあさんが現（あらわ）れて、

A lánynak persze így is nagyon hiányzott elhunyt édesanyja. Ilyenkor mindig bement a szobába, elővette a tükröt, és belenézett. Erre ő megjelent, és úgy nevetett, mintha csak ezt mondaná:

「おや、お前（まえ）、おかあさんはこのとおり達者（たっしゃ）ですよ。」

というように、にっこり笑（わら）いかけました。

– Itt vagyok, édes lányom!

こんどのおかあさんは、時々（ときどき）娘（むすめ）が悲（かな）しそうな顔（かお）をしているのを見（み）つけて心配（しんぱい）しました。そしてそういう時（とき）、いつも一間（ひとま）に入（はい）り込（こ）んで、いつまでも出てこないのを知（し）って、よけい心配（しんぱい）になりました。そう思（おも）って娘（むすめ）に聴（き）いても、

Az új asszony aggódva figyelte, hogy a lány néha elszomorodik. Még jobban aggódott, amikor észrevette, hogy ilyenkor mindig bemegy a szobába, és sehogyan sem akar onnan kijönni. Hiába kérdezte, mi baja van, mindig csak ezt a választ kapta:

「いいえ、何（なん）でもありません。」

– Nincs semmi bajom.

と答（こた）えるだけでした。でもおかあさんは、何（なん）だか娘（むすめ）が自分（じぶん）にかくしていることがあるように疑（うたぐ）って、だんだん娘（むすめ）がにくらしくなりました。それである時（とき）おとうさんにその話（はなし）をしました。おとうさんもふしぎがって、

Az asszony azonban gyanakodott, hogy valamit titkol előle a lány, és egyre inkább haragudni kezdett rá. Egyik nap elmondta hát az embernek, aki a fejét csóválta:

「よしよし、こんどおれが見（み）てやろう。」

– Jól van. Majd én kilesem!

といって、ある日そっと娘（むすめ）の後（あと）から一間（ひとま）に入（はい）って行（い）きました。そして娘（むすめ）が一心（いっしん）に鏡（かがみ）の中に見入（みい）っているうしろから、出（だ）し抜（ぬ）けに、

Egyik nap óvatosan belopózott utána a szobába. A tükör bűvöletében lévő lány mögé állva váratlanul megszólalt:

「お前（まえ）、何（なに）をしている。」

– Te meg mit csinálsz?

と声（こえ）をかけました。娘（むすめ）はびっくりして、思（おも）わずふるえました。そして真（ま）っ赤（か）な顔（かお）をしながら、あわてて鏡（かがみ）をかくしました。おとうさんはふきげんな顔（かお）をして、

A lány összerezzent. Elvörösödött arccal gyorsan elrakta a tükröt. Az apja rosszallóan mondta:

「何（なん）だ、かくしたものは。出（だ）してお見（み）せ。」

– Mutasd, mit rejtegetsz?

といいました。娘（むすめ）は困（こま）ったような顔（かお）をして、こわごわ鏡（かがみ）を出（だ）しました。おとうさんはそれを見（み）て、

A lány félve húzta elő a tükröt. Az apja rápillantott:

「何（なん）だ。これはいつか死（し）んだおかあさんにわたしの買（か）ってやった鏡（かがみ）じゃないか。どうしてこんなものをながめているのだ。」

といいました。

– Nahát, hiszen ez az a tükör, amit a halott édesanyádnak vettem! Miért nézegeted?

すると娘（むすめ）は、こうしておかあさんにお目にかかっているのだといいました。そしておかあさんは死（し）んでも、やはりこの鏡（かがみ）の中にいらしって、いつでも会（あ）いたい時（とき）には、これを見（み）れば会（あ）えるといって、この鏡（かがみ）をおかあさんが下（くだ）さったのだと話（はな）しました。おとうさんはいよいよふしぎに思（おも）って、

A lány erre elmondta, hogy így láthatja édesanyját. Azért adta neki, mert benne lakozik, és ha találkozni akar vele, csak bele kell pillantania. Az apja ezt igencsak furcsállotta:

「どれ、お見（み）せ。」

– Mutasd csak!

といいながら、娘（むすめ）のうしろからのぞきますと、そこには若（わか）い時（とき）のおかあさんそっくりの娘（むすめ）の顔（かお）がうつりました。

A lánya válla fölött belepillantott, és nem mást látott ott, mint régi feleségére megszólalásig hasonlító lányának arcát.

「ああ、それはお前（まえ）の姿（すがた）だよ。お前（まえ）は小（ちい）さい時（とき）からおかあさんによく似（に）ていたから、おかあさんはちっとでもお前（まえ）の心（こころ）を慰（なぐさ）めるために、そうおっしゃったのだ。お前（まえ）は自分（じぶん）の姿（すがた）をおかあさんだと思（おも）って、これまでながめてよろこんでいたのだよ。」

– De hiszen ez te vagy! Mivel kiskorodtól fogva nagyon hasonlítottál édesanyádra, ezt mondta neked, hogy egy kicsit meg tudjon vigasztalni. Boldogan nézted saját magadat, mert azt hitted, őt látod.

こうおとうさんはいいながら、しおらしい娘（むすめ）の心（こころ）がかわいそうになりました。

Ezt hallván a jámbor lány elszomorodott.

するとその時（とき）まで次（つぎ）の間（ま）で様子（ようす）を見（み）ていた、こんどのおかあさんが入（はい）って来（き）て、娘（むすめ）の手を固（かた）く握（にぎ）りしめながら、

Ekkor az új asszony, aki eddig a másik szobában figyelte őket, odalépett hozzá és erősen megmarkolta a kezét:

「これですっかり分（わ）かりました。何（なん）というやさしい心（こころ）でしょう。それを疑（うたぐ）ったのはすまなかった。」

– Most már mindent értek. Milyen kedves teremtés vagy! Hogyan is kételkedhettem benned?

といいながら、涙（なみだ）をこぼしました。娘（むすめ）はうつむきながら、小声（こごえ）で、

Hullottak a könnyei. A lány lehajtott fejjel, halkan így szólt:

「おとうさんにも、おかあさんにも、よけいな御心配（ごしんぱい）をかけてすみませんでした。」

といいました。

– Édesapám, édesanyám, ne haragudjanak rám!

夢野久作：縊死体
Jumeno Kjúszaku: Akasztott hulla

どこかの公園のベンチである。

A padon ülök valahol egy parkban.

眼の前には一条の噴水が、夕暮の青空高く高くあがっては落ち、あがっては落ちしている。

Az előttem lévő szökőkút vízsugara az alkonyodó ég magasába tör, majd aláhull, felemelkedik, majd ismét aláhull.

その噴水の音を聞きながら、私は二三枚の夕刊を拡げ散らしている。そうして、どの新聞を見ても、私が探している記事が見当らないことがわかると、私はニッタリと冷笑しながら、ゴシャゴシャに重ねて押し丸めた。

A csobogást hallgatva kiterítettem magam köré két-három esti újságot. Amikor az egyikben sem találtam meg a cikket, amit kerestem, titokzatos, hideg mosollyal az arcomon gombóccá gyűrtem a lapokat.

私が探している記事というのは今から一箇月ばかり前、郊外の或る空家の中で、私に絞め殺された可哀相な下町娘の死体に関する報道であった。

Azt a hírt kerestem, amiben arról a szerencsétlen, belvárosi lányról írnak, akit egy hónappal ezelőtt fojtottam meg egy lakatlan, külvárosi házban.

私は、その娘と深い恋仲になっていたものであるが、或る夕方のこと、その娘が私に会いに来た時の桃割れと振袖姿が、あんまり美し過ぎたので、私は息苦しさに堪えられなくなって、彼女を郊外の××踏切り附近の離れ家に連れ込んだ。そうして驚き怪しんでいる娘を、イキナリ一思いに絞め殺して、やっと重荷を卸（おろ）したような気持ちになったものである。万一こうでもしなかったら、俺はキチガイになったかも知れないぞ……と思いながら……。

Szoros szerelmi szálak fűztek hozzá, de egyik este, amikor találkoztunk, olyan szép volt a kontya és a ruhája, hogy elállt a lélegzetem. Nem bírtam tovább, és elvittem a külső kerület egy vasúti átjárója melletti, elhagyatott házba. Egy hirtelen gondolattól vezérelve megragadtam a meglepődött, értetlen lányt és megfojtottam. Olyan volt, mintha valami nagy tehertől szabadultam volna meg végre. Arra gondoltam, hogy akár bele is őrülhettem volna, ha nem teszem meg.

それから私は、その娘の扱帯（しごき）を解いて、部屋の鴨居（かもい）に引っかけて、縊死を遂げたように装わせておいた。そうして何喰わぬ顔をして下宿に帰ったものであるが、それ以来私は、毎日毎日、朝と晩と二度ずつ、おきまりのようにこの公園に来て、このベンチに腰をかけて、入口で買って来た二三枚の朝刊や夕刊に眼を通すのが、一つの習慣になってしまった。

Levettem a lány övét, és átvetve a szoba szemöldökfáján úgy rendeztem el a testet, mintha saját magát kötötte volna fel. Majd, mintha mi sem történt volna, visszatértem a szállásomra. Ettől a naptól kezdve bevett szokásommá vált reggel és este eljönni ide a parkba, leülni a padra és átnézni a bejáratnál vásárolt két-három újságot.

「振袖娘の縊死」

„Kimonós lány felakasztotta magát”

といったような標題を予期しながら……。そうして、そんな記事がどこにも発見されない事をたしかめると、その空家の上空に当る青い青い大気の色を見上げながら、ニヤリと一つ冷笑をするのが、やはり一つの習慣のようになってしまったのであった。

Ilyen szalagcímre számítottam… A szokás része lett, hogy miután megbizonyosodtam róla, hogy nincs ilyen cikk, jeges mosollyal az arcomon néztem fel a hatalmas, kék égre abba az irányba, ahol az a bizonyos lakatlan ház állt.

今もそうであった。私は二三枚の新聞紙をゴシャゴシャに丸めて、ベンチの下へ投げ込むと、バットを一本口に啣（くわ）えながら、その方向の曇った空を振り返った。そうして例の通りの冷笑を含みながらマッチを擦（す）ろうとしたが、その時にフト足下に落ちている一枚の新聞紙が眼に付くと、私はハッとして息を詰めた。

Most is ez történt. Az újságokat labdává gyűrve a pad alá dobtam, számba vettem egy cigarettát és hátrapillantottam arrafelé a borult égre. Mint mindig, most is hideg mosollyal gyújtottam volna meg a gyufát, amikor hirtelen megakadt a szemem egy újságlapon, ami a lábamnál hevert. Elakadt a lélegzetem!

それはやはり同じ日付けの夕刊の社会面であったが、誰かこのベンチに腰をかけた人が棄てて行ったものらしい。そのまん中の処に掲（だ）してある特種らしい三段抜きの大きな記事が、私の眼に電気のように飛び付いて来た。

Az aznap esti újság társadalmi közleményeket tartalmazó oldala volt, amit bizonyára eldobott valaki, aki ezen a padon ült. A lap közepén virító nagybetűs főhír elektromos áramként villant a szemembe:

空家の怪死体

××踏切附近の廃屋の中で

死後約一個月を経た半骸骨

会社員らしい若い背広男

Hulla a lakatlan házban

A ×× vasúti átjárónál az üres házban, kb. egy hónapos csontvázzá aszalódott egy

zakós fiatal férfi, feltételezhetően vállalati dolgozó teteme.

私はこの新聞記事を掴むと、夢中で公園を飛び出した。そうしてどこをどうして来たものか、××踏切り附近の思い出深い廃家の前に来て、茫然と突っ立っていた。

Felkaptam a lapot, és önkívületben rohantam ki vele a parkból. Nem tudom, hogyan és miként jutottam oda, de egyszer csak ott álltam kábultan az emlékezetes ház előtt.

私はやがて、片手に掴んだままの新聞紙に気が付くと、慌てて前後を見まわした。そうして誰も通っていないのを見澄ますと、思い切って表の扉（と）を開いて中に這入（はい）った。

Mikor ráeszméltem, hogy az egyik kezemben még mindig az újságlapot szorongatom, gyorsan körülnéztem. Megbizonyosodtam róla, hogy senki sem jár arra, majd határozott mozdulattal kinyitottam a bejárati ajtót, és beléptem.

空家の中は殆んど真暗であった。その中を探り探り娘の死体を吊るしておいた奥の八畳の間（ま）へ来て、マッチを擦って見ると……。

Az üres házban szinte koromsötét volt. Tapogatózva jutottam el ahhoz a belső, nyolc tatami nagyságú szobához, ahová a holttestet akasztottam. Gyufát gyújtottam, és…

「……………」

– …

……それは紛（まご）う方ない私の死体であった。

…a holttest bizony nem volt más, mint én magam.

バンドを梁（はり）に引っかけて、バットを啣えて、右手にマッチを、左手に新聞紙を掴んで……。

Egy övvel voltam a gerendához kötve, a számban cigaretta, jobb kezemben gyufa, bal kezemben pedig az újság…

私は驚きの余り気が遠くなって来た。マッチの燃えさしを取り落しながら……これは警察当局のトリックじゃないか……といったような疑いをチラリと頭の片隅に浮かめかけたようであったが、その瞬間に、思いもかけない私の背後（うしろ）のクラ暗（やみ）の中から、若い女の笑い声が聞えて来た。

Annyira meglepődtem, hogy majdnem elájultam. Leejtettem a körmömre égett gyufát…

– Ez a rendőrök csapdája lesz! – futott át a fejemen a gyanú, de ugyanebben a pillanatban váratlanul egy fiatal lány kacagása hangzott fel mögülem a sötétből.

それは私が絞め殺した彼女の声に相違なかった。

Ez a hang pedig minden kétséget kizáróan a barátnőmé volt, akit megfojtottam!

「オホホホホホホ……あたしの思いが、おわかりになって……」

– Hahaha! Ugye, most már tudod, mit éreztem…

宮沢賢治：ざしき童子のはなし
Mijazava Kendzsi: Szellemgyerek

ぼくらの方の、ざしき童子（ぼっこ）のはなしです

Történeteink a szellemgyerekről

あかるいひるま、みんなが山へはたらきに出て、こどもがふたり、庭（にわ）であそんでおりました。大きな家にだれもおりませんでしたから、そこらはしんとしています。

Egy derűs napon mindenki a hegyekbe ment dolgozni, csak két gyerek játszadozott a kertben. A nagy ház némán kongott az ürességtől.

ところが家の、どこかのざしきで、ざわっざわっと箒（ほうき）の音がしたのです。

Egyszer csak az egyik tatamis szobából söprögetés hangja hallatszott.

ふたりのこどもは、おたがい肩（かた）にしっかりと手を組みあって、こっそり行ってみましたが、どのざしきにもたれもいず、刀（かたな）の箱（はこ）もひっそりとして、かきねの檜（ひのき）が、いよいよ青く見えるきり、たれもどこにもいませんでした。

Egymásba kapaszkodva végiglopózott a két fiú a szobákon, de nem találtak senkit bent. A kard doboza hangtalanul tátongott, a ciprussövény pedig még élénkebben zöldellt. Sehol sem volt egy árva lélek sem.

ざわっざわっと箒の音がきこえます。

Huss huss! Hallatszott a söprű hangja.

とおくの百舌（もず）の声なのか、北上（きたかみ）川の瀬（せ）の音か、どこかで豆（まめ）を箕（み）にかけるのか、ふたりでいろいろ考えながら、だまって聴（き）いてみましたが、やっぱりどれでもないようでした。

Egy távoli madárhang csúfolta meg a a fülüket? Talán a Kitakami folyó csobogását hallották? Lehet, hogy valaki babot önt? Pisszenés nélkül fülelve törték a fejüket, de nem volt egy okos ötletük sem.

たしかにどこかで、ざわっざわっと箒の音がきこえたのです。

Egészen bizonyos, hogy valaki seper.

も一どこっそり、ざしきをのぞいてみましたが、どのざしきにもたれもいず、ただお日さまの光ばかりそこらいちめん、あかるく降（ふ）っておりました。

Megint belestek a szobákba, de tényleg nem volt bent senki, csak a nap sugarai ereszkedtek fényesen a tatamikra.

こんなのがざしき童子（ぼっこ）です。

Ilyen egy szellemgyerek.

「大道（だいどう）めぐり、大道めぐり」

一生けん命（めい）、こう叫（さけ）びながら、ちょうど十人の子供（こども）らが、両手（りょうて）をつないでまるくなり、ぐるぐるぐるぐる座敷（ざしき）のなかをまわっていました。どの子もみんな、そのうちのお振舞（ふるまい）によばれて来たのです。

– Lánc, lánc eszterlánc! – énekelték hangosan a gyerekek, ahogy egymás kezét fogva körbetáncolták a tatamis szobát.

Vendégségbe hívták ide őket.

ぐるぐるぐるぐる、まわってあそんでおりました。

Körbe-körbe forogtak, úgy játszottak.

そしたらいつか、十一人になりました。

Egyszer csak tizenegyen lettek.

ひとりも知らない顔がなく、ひとりもおんなじ顔がなく、それでもやっぱり、どう数えても十一人だけおりました。そのふえた一人がざしきぼっこなのだぞと、大人（おとな）が出て来て言（い）いました。

Nem volt köztük ismeretlen gyerek, de két egyforma arcú sem, mégis tizenegyen voltak, akárhogy is olvasták. Egy felnőtt odament, és azt mondta, hogy egyikük biztosan szellemgyerek.

けれどもたれがふえたのか、とにかくみんな、自分だけは、どうしてもざしきぼっこでないと、一生けん命眼（め）を張（は）って、きちんとすわっておりました。

De vajon ki? Mindegyikük megrökönyödve tiltakozott, hogy bárki, csak ő nem.

こんなのがざしきぼっこです。

Ilyen egy szellemgyerek.

それからまたこういうのです。

A következőt is beszélik.

ある大きな本家では、いつも旧（きゅう）の八月のはじめに、如来（にょらい）さまのおまつりで分家の子供らをよぶのでしたが、ある年その一人の子が、はしかにかかってやすんでいました。

Egy nagy család a régi naptár nyolcadik hónapja elején a rokon gyerekeket mindig meghívta a buddhista ünnepre, de az egyik gyerek most nem tudott jönni, mert a kanyaró ágynak döntötte.

「如来さんの祭（まつ）りへ行きたい。如来さんの祭りへ行きたい」と、その子は寝（ね）ていて、毎日毎日言（い）いました。

– El akarok menni az ünnepre! El akarok menni az ünnepre! – hajtogatta nap mint nap a fekvő gyerek.

「祭（まつ）り延（の）ばすから早くよくなれ」本家のおばあさんが見舞（みま）いに行って、その子の頭をなでて言いました。

– Ne félj, elhalasztjuk az ünnepet, csak gyógyulj meg! – mondta a beteglátogatóba érkezett nagymamája, és megsimogatta a fejét.

その子は九月によくなりました。

A gyerek a kilencedik hónapban meggyógyult.

そこでみんなはよばれました。ところがほかの子供（こども）らは、いままで祭りを延ばされたり、鉛（なまり）の兎（うさぎ）を見舞いにとられたりしたので、なんともおもしろくなくてたまりませんでした。

Összehívták hát a rokonságot. A többi gyerek azonban nem örült, mert nem elég, hogy az ünnep el lett halasztva, még a játéknyuszikájukat is oda kellett adniuk a lábadozó betegnek.

「あいつのためにひどいめにあった。もう今日は来ても、どうしたってあそばないぞ」と約束（やくそく）しました。

– Ő az oka mindennek! Hiába jön, úgysem fogunk játszani vele! – fogadták meg egymás között.

「おお、来たぞ、来たぞ」みんながざしきであそんでいたとき、にわかに一人が叫（さけ）びました。

– Nézzétek, ott jön! – kiáltott fel hirtelen az egyikük, amikor a tatamis szobában játszottak.

「ようし、かくれろ」みんなは次（つぎ）の、小さなざしきへかけ込（こ）みました。

– Bújjunk el!

Gyorsan átszaladtak a másik, kisebb szobába.

そしたらどうです。そのざしきのまん中に、今やっと来たばっかりのはずの、あのはしかをやんだ子が、まるっきりやせて青ざめて、泣（な）きだしそうな顔をして、新しい熊（くま）のおもちゃを持（も）って、きちんとすわっていたのです。

De mit láttak? A másik szoba kellős közepén, a kanyaróból felgyógyult, még igazán meg sem érkezett gyerek ült a tatamin sovány, sápadt, elkámpicsorodott arccal, egy új játékmackót szorongatva.

「ざしきぼっこだ」一人が叫んでにげだしました。みんなもわあっとにげました。ざしきぼっこは泣きました。

– Szellemgyerek! – kiáltotta az egyikük, majd kirohant. A többiek sikongva követték. A szellemgyerek sírva fakadt.

こんなのがざしきぼっこです。

Ilyen egy szellemgyerek.

また、北上（きたかみ）川の朗妙寺（ろうみょうじ）の淵（ふち）の渡（わた）し守（もり）が、ある日わたしに言いました。

Egyszer a Kitakami folyón, a Rómjódzsi templomnál dolgozó révész a következőket mesélte nekem.

「旧暦（きゅうれき）八月十七日の晩（ばん）、おらは酒（さけ）のんで早く寝（ね）た。おおい、おおいと向（む）こうで呼（よ）んだ。起（お）きて小屋（こや）から出てみたら、お月さまはちょうどそらのてっぺんだ。おらは急（いそ）いで舟（ふね）だして、向こうの岸（きし）に行ってみたらば、紋付（もんつき）を着（き）て刀（かたな）をさし、袴（はかま）をはいたきれいな子供（こども）だ。たった一人で、白緒（しろお）のぞうりもはいていた。渡（わた）るかと言（い）ったら、たのむと言（い）った。子どもは乗（の）った。舟（ふね）がまん中ごろに来たとき、おらは見ないふりしてよく子供を見た。きちんと膝（ひざ）に手を置（お）いて、そらを見ながらすわっていた。

A régi naptár nyolcadik hónap 17. napján este iszogattam, és már korán lefeküdtem.

– Halló! Halló! – kiabálta valaki a túlpartról.

Felkeltem, és kimentem a viskómból. A hold éppen az ég legtetején volt. Elkötöttem a csónakomat, és áteveztem vele a túlpartra. Hát egy gyerek volt az, családi címeres fiú kimonóban, hakamában, karddal az oldalán! Egyes egyedül ácsorgott ott, fehér pántos zóri szandáljában. Kérdeztem, hogy átvigyem-e, mire igennel felelt, és beszállt a csónakba. A folyó közepére érve lopva megnéztem magamnak a gyereket. Egyenesen ült, kezét a térdére téve, miközben az eget bámulta.

お前さん今からどこへ行く、どこから来たってきいたらば、子供はかあいい声で答えた。そこの笹田（ささだ）のうちにずいぶんながくいたけれど、もうあきたから他（ほか）へ行くよ。なぜあきたねってきいたらば、子供はだまってわらっていた。どこへ行くねってまたきいたらば、更木（さらき）の斎藤（さいとう）へ行くよと言った。岸についたら子供はもういず、おらは小屋（こや）の入口にこしかけていた。夢（ゆめ）だかなんだかわからない。けれどもきっと本当だ。それから笹田がおちぶれて、更木の斎藤では病気もすっかり直ったし、むすこも大学を終わったし、めきめき立派（りっぱ）になったから」

Kérdeztem tőle honnan jön, és hová megy, mire ő kedvesen válaszolt. A Szaszada családnál volt hosszú ideig, de megunta, és most másvalakihez megy. Azt már nem mondta meg, hogy mit unt meg, csak nevetett. Tovább faggattam, hogy hová megy, mire azt válaszolta, hogy Szaitóhoz Szarakiba. Amikor a partra értem, a gyerek már nem volt sehol. Leültem a viskóm bejáratánál. Csak álmodtam volna?

Biztos vagyok benne, hogy nem. A Szaszada család tönkrement, míg Szarakiban Szaitóék meggyógyultak. A fiuk elvégezte az egyetemet, és daliás emberré cseperedett.

こんなのがざしき童子（ぼっこ）です。

Ilyen egy szellemgyerek.